Československý protinacistický odboj
Dle našeho názoru se náš protinacistický odboj začal konstituovat již po nástupu Adolfa Hitlera k moci. Tento moment znamenal zásadní změnu ve středoevropské politické situaci a měl přímý vliv na Československo. Hitlerovy plány byly známy od doby, kdy vydal Mein Kampf a tam jasně popsal své agresivní choutky i proti ČSR. Široká veřejnost jistě zná případ ing. Rudolfa Formise a dalších protinacistických aktivistů, kteří nalezli útočiště v Československu. Máme k dispozici materiály jistého československého poddůsojníka, který spolupracoval jak s Formisem, tak s Otto Strasserem.
Zdroj: VHA - Osvědčení dle zákona 255 - Josef Rendl
Zde je několik bodů,které podporují tuto interpretaci:
Nástup Hitlera k moci v roce 1933 vedl k rostoucí agresivitě nacistické politiky vůči sousedním zemím, včetně Československa. V této době začala československá vláda a obyvatelstvo vnímat hrozbu, kterou představuje nacistické Německo. Toto období bylo charakterizováno rostoucím napětím a přípravami na možnou obranu.
Sudetoněmecká otázka
Německá menšina v Československu, zejména Sudetoněmecká strana vedená Konradem Henleinem, byla silně ovlivněna nacistickou ideologií a začala aktivně usilovat o odtržení Sudet a jejich připojení k Německu. Toto bylo součástí širšího plánu Hitlera na rozšíření německého Lebensraumu. Československá vláda se snažila najít kompromis, ale zároveň čelila rostoucí vnitřní i vnější hrozbě. Strmě roste aktivita německé vojenské zpravodajské služby - Abwehr proti ČSR.
První a druhá mobilizace znamenala národní vzepětí, ale bez pomoci spojenců nebyla úspěšná obrana myslitelná. Zvláště po Mnichovu.
Mnichovská dohoda z 30. září 1938, kterou podepsaly Německo, Itálie, Velká Británie a Francie, znamenala de facto opuštění Československa jeho západními spojenci. Dohoda vedla k odstoupení Sudet Německu a byla vnímána jako velká zrada. Tento akt zintenzivnil odpor vůči nacismu uvnitř Československa a vedl k prvním organizovaným formám odboje, i když zatím spíše v latentní formě.
Vznik československého odboje (1939-1945)
Po okupaci Československa v březnu 1939 se odboj stal otevřenou a organizovanou aktivitou. Byl inspirován předchozími událostmi a snahami, které sahají až k nástupu Hitlera k moci. Organizace jako Obrana národa nebo Petiční výbor Věrni zůstaneme měly své kořeny v těchto předchozích letech napětí a příprav.
Počátky okupace a první odbojové organizace (1939-1941)
Po okupaci Československa se začaly formovat první odbojové skupiny a organizace. Mezi významné patřily například Obrana národa, kterou založili bývalí důstojníci československé armády, a Petiční výbor Věrni zůstaneme, který měl širokou občanskou podporu. Tyto organizace se zaměřovaly na shromažďování zpravodajských informací, sabotáže a šíření protinacistické propagandy.
Zahraniční odboj
Mnoho československých občanů se rozhodlo bojovat proti nacismu v zahraničí. Významnou roli zde hrála exilová vláda v čele s prezidentem Edvardem Benešem, která byla zpočátku v Paříži a později v Londýně. Exilová vláda koordinovala odbojové aktivity a získávala podporu spojeneckých mocností. Důležitým centrem zahraničního odboje byl také Sovětský svaz, kde působila československá vojenská jednotka.
Domácí odboj (1941-1945)Domácí odboj postupně sílil, zejména po roce 1941, kdy Německo napadlo Sovětský svaz. Na domácí scéně vznikaly další významné odbojové organizace jako Ústřední vedení odboje domácího (ÚVOD) a různé partyzánské skupiny. Významnou událostí bylo spáchání atentátu na Reinharda Heydricha, říšského protektora v Čechách a na Moravě, v květnu 1942. Tento čin měl značné důsledky, včetně brutálních represí ze strany nacistů, ale zároveň ukázal sílu a odhodlání československého odboje. K protinacistickému odboji se přidali i komunisté.
Spolupráce s dalšími odbojovými hnutími
Československý odboj spolupracoval s dalšími odbojovými hnutími v Evropě, například s polským odbojem a odbojem ve Francii. Tato spolupráce zahrnovala výměnu zpravodajských informací, koordinaci sabotáží a další aktivity směřující k oslabení nacistického Německa.
Konec války a osvobození
V roce 1944 a 1945 sílil vliv partyzánských skupin a docházelo k častějším sabotážím a ozbrojeným střetům s nacistickými silami. V květnu 1945 vypuklo Pražské povstání, které bylo jedním z klíčových momentů konce války v Československu. Toto povstání vedlo k osvobození Prahy a dalších částí země spojeneckými vojsky, především Rudou armádou.
Československý protinacistický odboj byl tedy komplexní a mnohovrstevnatý, zahrnující různé formy odporu, od zpravodajství a sabotáží po ozbrojené povstání a mezinárodní diplomacii.